- Hvor er pengene? - Pengene?
- Hva er dette? - To millioner.
- Hvis vi blir tatt, er løpet kjørt. - Det er det uansett.
Din kones tilstand later til å ha... Lancasters.
Jeg trodde at jeg skulle finne en kur for det først.
Hun har visst det, mens vi har tilfredsstilt våre begjær.
Var det det vi gjorde?
- Hva skal vi gjøre? - La meg tenke!
- Hei! - Dra til Temple T-banestasjon.
- Hvem er du? - Ingen, George.
- Jeg trenger en blodoverføring. - Nei! Jeg ringer politiet.
- Hva er det? Kloroform, eller? - Ja.
- Jeg er lei for det. - Vi drar nytte av dette.
Og du har mye mer å tape. Eller tar jeg feil?
- Men... - Tar jeg feil?
Nei.
Dr. Sutton-Greville!
- George. - Doktor.
- Klar? - Visstnok.
- Unnskyld for i går kveld. - Ja, slikt pleier ikke å skje.
Jeg håper ikke det, med tanke på prisen.
Du betaler for anonymitet, kompis.
- Ikke vær nedlatende. - Nei.
- Du har tablettene. - Ja.
Hvis du får problemer, kontakt Mr. Glover-Brown.
- Ja. - Greit.
- Ok, kompis. - Men i svarte, da.
Du kjenner opplegget.
Deep Fathom pleie. Skriv inn navn, alder, kjønn og symptomer.
John Smith, utvekst mellom pung og bein.
Hva i helsike...
Hvor stor utvekst?
Jeg mener pungen.
Hvor stor utvekst?
Stor som en ball.
Lee? Lee!
Vent et øyeblikk!
Lee!
- Lee! - Ja?
- Hvor er Anna? - Hvem?
Vi tok blodet hennes. Jeg har lett overalt.
Hvor hun er?
- Det er Anna... - Helsike!
- Hvor nær står dere hverandre? - Ganske. Hvordan det?
Kan hun tilgi deg for dette? Hun kan veien inn og ut.
Jeg må låne varebilen din.
Hun har sett hva vi gjør. Hvis hun tyster, er løpet kjørt.
- Vi må ha et system. - Du kunne ha bundet henne fast.
Herlig. Etter å ha bedøvet henne? Og tatt noen liter av blodet hennes?
Gi meg nøklene.
Anna?
Anna? Anna, er du her?
- Familien, da? - Ingen i London.
- Venner, da? - Det fins en. Jeg drar dit nå.
Hvor går man etter noe sånt, bortsett fra til politiet?
Hun tar ikke telefonen. Sjansen er liten, men dere er venner.
Har du noen anelse om hvor hun kan være?
Eller hvordan jeg kan kontakte henne?
Akkurat. Hvorfor er det slik hast?
- Jo... - Dere treffes vel ikke igjen?
- Vet du om det? - Ja.
Akkurat. Men nei, det gjør vi ikke.
Hva foregår mellom dere som gjør deg så ivrig etter å kontakte henne?
- Ivrig? - Du er jo her.
Jo, men jeg... Det vil jeg helst ikke fortelle.
- Du vil ikke fortelle det. - Nei.
- Hvorfor? - Det er privat.
- Er det? - Ja.
Ja vel. Får jeg fortelle deg en ting?
Ja visst.
Chloe, de venter på deg i resepsjonen.
Ja vel.
Jeg likte ikke hva dere to gjorde.
Det var svakt, egoistisk og respektløst mot deres respektive.
Dere burde skamme deg begge to.
Men Anna er likevel vennen min, og som sådan har jeg en plikt.
Nå som livet hennes er som normalt, og hun er sammen med en bra mann, -
- som aldri fortjente å bli bedratt, -
- lar jeg deg ikke risikere det.
Så jeg kan bare si at jeg ikke vet hvor hun er.
Jeg har ikke sett henne på dagevis. Om hun ikke svarer, -
- bør du respektere det.
Mine kondolanser i forbindelse med din kones død.
Det er fælt å gå gjennom.
Dette kan funke. Det kan være botemiddelet.
- Det er uanset irrelevant. - Hvorfor det? Hva sa de?
Det kan ta måneder før de kan godkjenne innkjøp av slike stoff.
- På grunn av kostnadene? - Ja. Du vet hvordan dette er!
Selv om det godkjennes, kjenner vi til risikoen.
Det må gjennomgå grundige tester -
- før vi overhodet kan vurdere å teste det på henne.
- Beth? - Argumenterte du for vår sak?
Selvsagt!
Jeg sa at du ikke har måneder igjen, og at du er vennen vår.
Jeg minnet dem om hva du betyr for Phaxxol.
- Hva sa de om det? Hva sa du? - Ingenting! Hva mener du?
Jeg mener bare hvor mye du kjempet for vår sak?
Hvordan våger du!
- Helvete, da! - Daniel? Hvor skal du?
Forbanna svin!
Dere tar min kones siste sjanse med protokoller og frykt for søksmål!
Hvor er lojaliteten? Hvor er takknemligheten?
Dere har ingen moralsk integritet. Har noen av dere det?
Eller medfølelse eller grunnleggende medmenneskelighet!
- Dra til helvete! - Ro deg ned. Nei!
Hei, dette er Anna. Legg igjen en beskjed, så ringer jeg deg.
Anna, vi må snakke sammen. Jeg drar til Phaxxol nå og ser om du er der.
- Unnskyld? - Hva?
- Flytt deg, er du snill. - Spør man sånn?
- Hva sa du? - Prøv å være høflig.
- Jeg er høflig. - Spør uten den holdningen.
- Holdningen? - Ja.
- Nå tuller du vel? - Greit.
Kan du flytte på deg, er du snill? Så jeg kommer meg ut.
- Jeg hører fortsatt holdningen. - Helt utrolig...
Unnskyld. Kunne du ha flyttet deg, så jeg kommer ut, er du snill?
- Naturligvis. - Takk.
- Ditt drittsekk! - Din kødd!
- Ditt null! - Din tosk!
- Hei. - Hei.
- Hvordan har du det? - Sulten?
Bra sånn?
- Hva er dette for slags sted? - Ikke tenk på det.
- Har det med jobben din å gjøre? - Nei.
- Men vi er under jorden. - Ja.
Det merker man.
- Hva er det? En overlevelsesgreie? - Jeg er ikke en sånn type.
Jeg sa jo det. En overlevelsesstrateg trener på å klare seg uten noe.
En prepper forbereder seg.
- Pengene, da? - Hva?
- Hentet du dem? - Selvfølgelig.
- Jeg tror deg ikke. - Tror du meg ikke?
- Tror du meg nå? - Ja.
- Hva er det? - Ingenting.
- Jeg kom til å tenke på noe. - Hva?
Hva skjedde med politimannen?
Jo... Han føler seg ikke så bra.
- Har det ikke bra? - Nei.
Hva mener du?
Han ligger på intensiven.
Beklager tidspunktet. Michelle Wilson?
- Ja? - Betjent Hall.
Betjent Molony.
Det gjelder Jamie, ikke sant?
Enkelte er ikke så smarte, og de er heller ikke så heldige.
De fører med seg mangelen på flaks til alle rundt dem.
Gud forby at man treffer noen sånne og blir gravid.
Gud forby at han raner en bank.
Jeg prøver bare å gi etterforskerne litt bakgrunnsinformasjon.
Jamie er storsinnet, og han tilstår selv -
- at han vil imponere andre, folk han beundrer, -
- og at han derfor kan havne i klemme innimellom.
Han har havnet litt i klemme nå, hva?
Og han har ikke hørt fra seg?
- Nei. - Du aner ikke hvor han er.
Det stemmer.
Men det virker som om dere ikke tror meg.
Vi tror deg, Michelle, men...
- Hva? - Det er ikke offisielt ennå.
Betjenten skjøt mot bilen hans. Før han ble bevisstløs, -
- bekreftet han at Jamie hadde blitt truffet.
- Herregud! - Hvis han ble det...
...kan han være hardt skadet.
Siden han ikke vil bli pågrepet, avstår han nok fra nødvendig pleie.
Selv om det er vår plikt å pågripe Jamie, -
- er vår mer overhengende moralske plikt at han har det bra.
Jeg skal gi dere kortet mitt.
Hvis du kommer på noe...
Noe dere ikke har tenkt på ennå, en venn han kan ha dratt til, -
- eller en plass der han kan gjemme seg, så gi beskjed.
Tiden kan være knapp.
- Kan hun ha dratt til jobben? - Jeg skal sjekke der.
Jeg begynner å bli bekymret.
- Hvordan har vennen din det? - Ikke verst.
Hold et øye med ham. Vi snakkes.
Hva i helsike?!
Å, nå tuller du.
- Hei, Katie. - Dr. Milton. Kan jeg hjelpe deg?
- Er Anna her? - Nei, hun kom aldri i dag.
Kan jeg hjelpe deg på annet vis? Har du prøvd å ringe henne?
- Ja, et par ganger. - Greit.
Hvis hun kommer, sier jeg ifra.
- Hvordan har du det? - Bra.
- Eller, ja... - Jeg forstår.
Det går litt opp og ned.
Vi savner virkelig Beth her.
- Det setter jeg pris på. - Daniel?
- Takk, Katie. - Så lite, så.
- Eleanor. - Hva gjør du her?
Tja... Kan vi gå ut en tur?
Ja vel.
Det jeg sa... Det er ingen unnskyldning, -
- men det var på grunn av stress og frykt. Jeg mente ikke det jeg sa.
Jeg vet det.
Unnskyld, Eleanor.
Og derfor kom du hit i morges.
- Hva sa du? - For å be meg om unnskyldning.
- Jeg tenkte å ringe, men... - Jeg er glad for at du gjorde det.
Jeg er takknemlig for det.
Og jeg er lei for at jeg ikke kunne hjelpe deg og Beth. Det gikk ikke.
Viste 331 størst forbedring?
- Så vidt vi kunne se. - Men det var foreløpig?
- Det vet du allerede. - Ja, men det jeg prøver å si...
- Vi kan sluttføre testene. - Du hørte hva Eleanor sa.
Ikke på Phaxxol. Vi kan dra på hytta.
- På hytta? - Ja.
- Vi har jo ikke forbindelsen. - Vi kan ta den.
- Hva mener du? - Vi kan... Vi kan låne den.
- Og alt utstyret. - Daniel!
- Hva er det? - Du lurer deg selv.
Du ville ikke ha vært lånt, men tyveri.
Og dessuten... Det er ukontrollerte tester.
Hør på meg. Det er over.
- Det er ikke over. - Daniel, vær så snill, slutt.
Beth, det er ikke over. Kanskje du vil gi opp, men det vil ikke jeg.
Så lenge sjansen fins, -
- bryr jeg meg ikke om hvor vanskelig, riskabelt eller kriminelt det er.
Ok?
Ok.
Rent hypotetisk nå...
Hva trenger vi?
- Hvor lenge skal dere være borte? - Bare over helgen.
- Vi vil ha litt... - Egentid?
- Ja. - Jeg skjønner.
- Sikker? - Ja. Det er det dere bør gjøre.
Gjør det ingenting at vi ikke er her en uke?
Nei, mamma. Bare dere er tilbake på søndag.
- Absolutt. - Jeg har tenkt å lage risotto.
Det siste vi vil, er å gå glipp av risottoen.
Da så.
Vi må holde vinduene åpne.
Går det greit?
Ja, men jeg hater at vi måtte lyve til henne.
Jeg også.
Men om det funker, kan vi fortelle alt.
Jeg skal bære inn sakene.
Degenerasjonen har gått fra 70 til knapt 30 %. Han har det bra ennå.
Ja?
Så vi er nok ferdige.
- Var det alt? - Nå er det bare å gi meg den.
Hva var det jeg sa? Hva? Hva var det jeg sa?
Det er fantastisk!
- Hva gjør vi med Eve? - Vi får fortelle det til henne.
- Det kan vi ikke. - Hvorfor ikke det?
Det vi gjør, er kriminelt. Sier vi det, blir hun medskyldig.
Vi to hadde et valg, men vi kan sette henne i en knipe.
Vi vet ikke om det funker heller.
Vi sier ingenting. Vi tar problemene som de kommer.
Daniel Miltons livsfilosofi: Vi snakker ikke mer om det nå.
Akkurat. Og det har vel vært bra for meg?
Noen ganger.
- Kan du love meg en ting? - Hva da?
- Hvis det ikke går... - Det gjør det.
Jeg må få si dette.
- Jeg vil ikke leve. - Hva mener du?
Hvis jeg havner i koma... Du har sagt din mening, nå vil jeg si min.
Vi må innse hva risikoen er.
Hvis det skjer, vil jeg ikke at du skal ta meg med på sykehus.
Jeg vil ikke svinne bort i en seng hvis jeg likevel skal dø.
Jeg vil ikke være en byrde for deg og Eve.
Det er den verste ydmykelsen jeg kan tenke meg, så lov meg...
- Det kommer ikke til å skje. - Men hvis det gjør det...
Det gjør det ikke.
Lov at du lar meg dø da.
Daniel?
- Daniel? - Ja vel, jeg lover!
Det er Anna.
- Legg igjen en beskjed... - Kom igjen!
Anna, det er meg. Jeg ber deg...
Nei, jeg trygler deg faktisk om å ringe meg opp igjen.
Du ser sikkert annerledes på det som skjedde i går.
Hvis du bare kunne la meg forklare...
Uansett, ring meg, er du snill!
Jamie?
Hvor er han på vei?
Jamie?
Herregud. Din fordømte...!
Jamie, ditt dumme svin!
Jamie?
Jamie...
Hva pokker holder du på med?
- Jeg vet ikke. - Vet du ikke? Jamie...
Jeg vet ikke.
- Hva var planen din? - Planen?
Jeg vet ikke. Å gi dem tilbake?
Jeg vet hvilken knipe jeg er i, men jeg skal bli far, Lee.
Hvis jeg bare gikk dit og viste at jeg var lei for det, -
- så kanskje de kunne gi meg... Jeg vet ikke. En betinget dom?
Jamie, du får ingen betinget dom. Nå kjørte på en politimann.
Kanskje han er død, så det vil ikke ha noen betydning.
Jeg vil ikke få deg til å føle deg dårligere enn du gjør...
- Det gjør du. - Beklager.
Men du vil ikke overgi deg til politiet.
Er alternativet å bli igjen her nede?
Ja, til du tar fornuftige valg. Og har blitt litt bedre.
- Hvordan har du det? - Ikke bra.
Ikke rart, slik du løper rundt i byens indre!
- Det ser ikke kjempebra ut. - Alt er kjørt.
Det første du må gjøre, etter det du vært med på, er å bli frisk.
Det blir bedre. Så kan vi snakke om hva du vil gjøre framover.
Høres det bra?
- Jamie? - Greit.
- Ferdig? - Unnskyld?
- Er du ferdig? - Ja, selvsagt.
Ja vel.
- Hva er det? - Ingenting.
Fortell.
- Du syns nok at jeg er dum. - Nei.
Det er som om... Jeg ble plutselig bekymret.
- Uberettiget bekymring. - Ja, den er uberettiget.
- Så...? - Det er bare...
Hva da?
Jeg er redd.
Jeg vet det.
- Ja vel, jeg er klar. - Greit.
- Var det alt? - Det var alt.
Legg deg her.
Jeg elsker deg så høyt.
Sov nå.
Ok.
Våkne. Våkne, kjære! Kom igjen!
Elskling? Beth? Beth!
Beth, vær så snill! Våkne!
"Elskede, hvis du leser dette, gikk det ikke."
"Med tanke på kroppens reaksjoner ville du ved en obduksjon"-
- "kunne knyttes til min død, hvilket ville være skjebnesvangert."
"Sørg for at jeg aldri blir funnet."
"Kjør meg ut med båt, finn noe som tynger meg, og kast meg uti."
"Kjør inn, og send båten tom ut igjen."
"Sørg for at bevis for hva vi gjorde, dumpes. Jeg ber om mye,"-
- "men tenk på hva du lovte, Daniel."
"Når det er over, må du ikke dvele..."
Hei!
Hvorfor gjør du slik at vennene mine tror at vi treffer hverandre? Chloe!
- Det gjorde jeg ikke. - Slutte å ringe meg!
Du ringte...
- Anna... - Hvor er du?
Hei.
Forklar meg hvorfor jeg ikke skal ringe politiet.
- Anna... - Forklar!
Kloroform for å stjele blodet mitt?!
Jeg beklager det, men et liv sto på spill.
Det driter jeg i! Du får ikke gjøre sånt.
Jeg vet det. Du har rett. Unnskyld.
Hva er det for slags sted?
- Det er en klinikk. - En klinikk?
Ja, en klinikk for de som ikke kan eller vil være en del av systemet.
- Forbrytere. - Folk som ikke kan...
- Ikke bare. Andre også. - Hva gjør du der nede?
- Jeg behandler dem. - Hva gjør du der?
For et par måneder siden var du en helt vanlig borger. Hva skjedde?
- Beth. - Beth?
- Ja. - Hva gjorde hennes død med deg?
Mistet du troen på legevitenskapen? Systemet? Hva?
Forklar, for jeg prøver å forstå!
Jeg prøver å forstå hvorfor mitt blod ble tatt mot min vilje -
- for å redde en forbryter som ga en politimann livstruende skader.
Hva pokker er du innblandet i?
- Dette. - Det kan ikke være sånn.
- Hvordan det? - For sånn er du ikke, Daniel!
Du har ingen anelse om hvor nær jeg var å gå til politiet i dag.
Det eneste som stopper meg, er at du kanskje ikke hadde noe valg.
At du... Jeg vet ikke.
Du har havnet i ei knipe eller at noen har noe på deg.
- Er det noe sånt? - Nei.
- Du kan fortelle det. - Det er ikke noe sånt.
Men... Det er vel mer som ligger bak her?
Innrøm det i alle fall. Vær så snill?
- Det stemmer. - Så hva er det?
- Jeg kan ikke fortelle det. - Ellers går jeg til politiet!
- Jeg kan ikke. - Hvorfor ikke?!
Greit. Bli med meg ned en gang til. Jeg skal vise deg.
Ned til klinikken? Er du gal?! Så du kan bedøve meg igjen?
- Nei... - Eller noe verre.
- Tror du det om meg? - Jeg vet ikke hva du vil gjøre!
- Og jeg vet ikke hvem du er. - Jo, det vet du.
Du kjenner meg.
Hvis du kan stole på meg nå... Jeg vet at det er vanskelig nå.
Du kommer til å forstå.
Vær så snill?
Lee.
- Husker du Lee? - Ja.
Hva er det der?
- En vannpumpe. - Akkurat.
- Hvordan har vennen din det? - Han føler seg bedre, tror jeg.
Vi skal gå ned dit.
- Gå ned dit? - Ja.
Ja vel.
- En lab? - Ja.
- Hva forsker du på? - Denne veien.
Men hun er død. Hun skal jo være død, Daniel!
Ja.
Å, helsike...
Hvorfor?
- Jeg kan ikke gi opp. - Gud...
Jeg nekter å gi opp.
Hun var så nær.
Dere var begge nær.
- Hvilke framskritt har du gjort? - Ikke mange nok.
Vis meg.
Tekst: Morten Gottschalk www.sdimedia.com